Hiljuti jagasin ma sotsiaalmeedias esialgset
kavandit vabadussõjalaste monumendi pronksplaadist, peale mida tõstatas
üks kaaskodanik küsimuse, et miks on plaadil dateering 1934 kuni 1937.
Eesti Vabadussõjalaste Liit ühes osakondadega suleti kohtu- ja
siseministri otsusega 22. märtsil 1934. aastal, kümme päeva pärast 12.
märtsi riigipööret. Aga kas vabadussõjalaste liikumine veel sellega
rauges?
Eesti Vabadussõjalaste Keskliit asutati
1929. aastal, esialgse eesmärgiga hoolitseda Vabadussõjas osalenute
eest. Tollal ei vaevelnud ühiskond kultuurimarksistlike ideede küüsis
ning parlament toimis suveräänse seadusandliku kojana, kuid oma aja
kohta kasvas riiklik korruptsioon ning eliit kaugenes üha enam rahvast.
Üks nn kivike kinga sees eliidil siiski oli. 1920. aasta põhiseadus nägi
ette rahvaalgatuse- ning rahvahääletamisõiguse ja sellega seoses sai
parlamendi väliselt kujundada poliitilist olukorda. EVKL teisel
kongressil 1931. aastal seati eesmärgiks põhiseaduse muudatus, mille
kohaselt peab riigipea olema valitud rahva poolt, parlamendi koosseisu
tuleb vähendada 50% võrra ning RK-valimised peavad olema isikupõhised.
1932a.
märtsis vastas Riigikogu omapoolse põhiseaduse muutmise kavaga.
Vabadussõjalased tegid sellele vastu kihutustööd, ning see ei läinud
rahvahääletusel läbi. Järgmine katse vabadussõjalaste asemel põhiseaduse
muudatus läbi suruda, toimus 1933a. juunis mil Põllumeestekogud ja
Eesti Rahvaerakond esitasid omapoolse kava, mis aga sai rahvahääletusel
veel vähem hääli, kui eelmine põhiseaduse muutmise kava.
1933.
aasta augustis laiendas Jaan Tõnissoni neljas valitsus Tartu maakonnas
(praegune Tartu- ja Jõgevamaa) kehtinud kaitseseisukorra üleriigiliseks,
sulgedes sellega kõik sõjaväe kallakuga organisatsioonid sealhulgas
vabadussõjalastega seotud organisatsioonid. Nüüd võiks küsida, kas
vabadussõjalaste liikumine lõppes august 1933? Tegelikult toimis toona
demokraatia nõnda, et kaitseseisukorra ajal oktoober 1933 toimus
rahvahääletus ning varem vabadussõjalaste poolt esitatud põhiseaduse
muutmise kava sai rahva poolt heaks kiidetud nõnda suure ülekaaluga, et
korduslugemine otsustati ära jätta. Veel sama kuu lõpus registreeriti
Eesti Vabadussõjalaste Liit, mille lipukirjaks oli "organiseerida
vabadussõjalasi ja koondada enese ümber kõiki vabadussõjalaste
organisatsioone, kes seisavad demokraatia ja iseseisvuse alusel, aidata
süvendada ja uuendada kodanikus omariikluse mõtet, kohuse- ja
rahvustunnet, alal hoida vabadussõjalastes ja levitades kodanikes seda
vaimu". Selle reorganiseerimise tulemusega muututi poliitiliseks
parteiks: rahvas oli andnud vapsidele võimsa mandaadi!
EVL
esitas peagi seaduseelnõu, mis nägi ette sotsialistliku partei
keelustamise. Detsembris toimus nende esimene kongress: 1019 delegaati
valis 13-liikmelise keskjuhatuse ja võttis vastu üldprogrammi. Kongress
oli ajalooline seetõttu, et nende enda kehtestatud korra tõttu mil
rahvas sai nüüd hakata riigivanemat otse valima, pidi poliitiline
liikumine valima ka endale riigivanema kandidaadi. Sõelal oli kaks
kandidaati; EVL juhatuse liige A. Larka ning teine sõjaväelane-poliitik
J. Laidoner. Kuna Laidoneri kontol oli vähemalt üks korruptsioonijuhtum,
oli see kindlasti üks põhjustest miks A. Larka valiti tema asemel
riigivanema kandidaadiks. Vabadussõjalased lihtsalt ei saanud oma
põhimõtetest taganeda.
1934. jaanuaris hakkas
kehtima vabadussõjalaste koostatud ja rahvahääletusel vastu võetud
põhiseadus. Enne seda toimusid KOV-valimised, mis olid esimesed ja
viimased valimised kus vabadussõjalased oma nimekirjadega väljas olid.
Nad ei saavutanud üheski maakonnas enamust, kuid triumfeerisid linnades:
näiteks Tallinn 52%, Tartu 49%, Narva 45% ja Viljandi 40%
valimisõiguslike kodanike häältest, ja edukad olid nad veel nii mitmeski
linnas. 5. märtsil alanud riigivanema valimiste eelvoorus, kogus enim
toetusallkirju Andres Larka 62 000, talle järgnes J. Laidoner 38 tuhat
häält ning K. Päts kogus 18 tuhat häält.
Põhiseaduse muutmise
kava, KOV-valimised ning riigipea valimiste eelvoor oli
vabadussõjalaste liikumise jaoks edukad. Eraldusjoon vapside ja
ülejäänud rahva vahel on muidugi mõtteline, sest nemad esindasidki
rahvast. Kui midagi negatiivset vapside puhul tähendada võiks, siis oli
see vastaste võimuiha alahindamine ja selle taustal tulla rääkima et
vapsid olid demokraatia vastased, on otsene vale. Üks nn lisaekstra
argument et vapsid ei olnud fašistid, on see, et fašism oli veel
1930-ndate keskpaigani Euroopas täiesti normaalne nähtus ning
demokraatia vastasust näitasid avalikult hoopis 12. märtsi riigipöörde
korraldajad. Miks oleksid vapsid pidanud oma aateid varjama! Parema käe
tervitus ja mustad särgid olid rahvuslaste seas normaalne nähtus, see
oli üldine tseremoniaalne viis näidata et oled rahvusmeelne. Erinevate
maade rahvuslaste olemust näitavad hoopis muud sisulised tunnused ja
otsuste tulemused. Siinkohal tuleb märkida et vapside pidamine
demokraatideks eeldab et me mõistame demokraatiat õigesti, et rahva
enamuse tahe saab teostuda ilma takistusteta, et seda ei moonutata ega
kaaperdata vähemuste poolt.
12. märts 1934
läks ajalukku võimu kaaperdamisena. Tuleb tähendada et K. Päts oli
riigivanema kohusetäitja kui ta kaitseseisukorra allkirjastas ja
volitusi kõrgetele ametnikele jagama hakkas. Väita et Päts hakkas
valitsema vapside kehtestatud põhiseaduse alusel, on muidugi demagoogia.
Vastupidi, põhiseaduse praktiseerimise asemel alustati nn konna
keetmist. Vapside juhte ei lastud maha vaid vangistati, samuti selgus
alles sügisel et Riigikogu ei kutsutagi kokku ning kevadel toimuma
pidanud riigipea ja RK-valimised lükkuvad edasi. See andis võimutitele
aega et valitsuse usku rahvas maha rahustada ning mehitada riiklikud
struktuurid režiimile sobivate inimestega. Aga ometi põhiseadus kehtis!
Ja kehtis 1937. aasta lõpuni. Vapside põrandaalune tegevus sai uue
peatüki Artur Sirku põgenemisega Patarei vanglast 1934. aasta novembris.
See oli organiseeritud tegevus, mille tulemusel peeti plaani
põhiseadusliku korra taastamiseks.
1935. aasta
8. detsembril oli plaan võtta Estonia kontserdimajas Kongressi pidanud
eliit vahi alla ning mehitada riiklikud struktuurid oma inimestega seni
ajani mis põhiseaduslik kord taastatakse. Mida aga vapside juhid ei
teadnud oli see, et juba päev varem oli Estonia kontserdimaja
Poliitilise Politsei poolt järelvalvestatud. Vapside seas oli koputaja
ning võimu taastamise plaan kukkus läbi enne, kui see alatagi sai. Artur
Sirk ei jõudnudki kodumaa pinnale tagasi, vaid selle asemel algas tal
põgeniku elu Euroopa erinevates paikades. 1936. algas jätkuprotsess
vapside üle, mis pidi justkui tõendama et nad olid riigipöörajad. Kuid
see on demagoogia, sest tegu oli riigi pööramisega põhiseaduslikule
korrale. Samuti ei suutnudki PolPol esitada ühtegi tõendit selle kohta,
et vapsid valmistasid ette 1934. aastal riigipööret. Miks oleks pidanud
Pätsi režiim tõendeid varjama? Miks oleksid pidanud vapsid riigipööret
ette valmistama, kui nad olid rahva seas niivõrd populaarsed?
Vabadussõjalastest
rääkides kujutame ette 1930-ndaid. Jätkuvalt on neid kes, eriti just
vanema ealiste seas, kellel on moondunud pilt vabadussõjalastest -
noored on oma ajaloo teadmatuses palju avatumad arutlema
vabadussõjalaste ümber toimuvat. Siin tuleb märkida lisaks, et
vabadussõjalased ei kutsunud end vapsideks, ent vapsidest kirjutas nt
raamatu Tiit Madisson, sest just vapsidena tunneb rahvas
vabadussõjalasi. Niimoodi eristama kahte perioodi: Vabadussõda 1918 -
1920 ning vapside liikumist 1929 - 1937. Samas ei tohi unustada et
vapside liikumisele panid aluse Vabadussõja veteranid. Näiteks A.
Larka, A. Sirk ning P. Laamann olid sõjatulest läbi käinud. Nii nagu
Vabadussõjal on oma ajaline daatum, kannab ka vapside liikumine
daatumit. Enne 1929. aastat polnud Vabadussõja veteranid ühiskondlikult
end organiseerinud ning samuti ei saa me nimetada 1940-ndatel vastupanu
liikumist pidanud metsavendi vabadussõjalasteks.
Fakt on
see, et 1937. aasta juuni-juuli meisterdati parlamendis uut põhiseadust,
mis hakkas kehtima 1938. aastal; see kehtis juriidiliselt terve
okupatsiooni aja aastani 1992 ning see on ühtlasi praeguse põhiseaduse
eelkäija. Dokument, mille kehtestas kuritegelik režiim!
Tiit
Madisson seadis vabadussõjalaste liikumisele daatumi 1938, mis pole
otseselt vale, kuid tuletagem meelde et vapside liider Artur Sirk suri
kahtlastel asjaoludel 2. augustil Luksenburgi väikelinnas. Ei saa
alahinnata karismaatilise juhi tähtsust, eriti kui see liikumine on
sunnitud põrandaaluseks. 1937 on see daatum mil lõppes vabadussõjalaste
liikumine.